Задачата на НАСА е да изследва неизвестното.
Има много неща, които не знаем, а искаме да научим.
Това е естеството на Вселената.
В търсенето на отговори, учени летят в космоса,
а космически сонди извън пределите на Слънчевата система.
Откритията са съпроводени от рискове.
Изследването на космоса е като да запалите клечка кибрит в тъмното,
без да знаете какво ви дебне от сенките.
Там може да има всичко.
Живот на далечни планети...
Не можех да разбера какво става. Не очаквах да видя това.
Какви са тези неща? Откъде идват?
Странни явления в космоса...
Тъмна триъгълна форма? Това е странно.
Цялата мисия била застрашена.
И ужасяващи срещи близо до Земята.
На такива случаи не се обръща необходимото внимание.
Мисиите на НАСА са открили странни аномалии...
ОК, виждаме три или четири обекта.
Да, има три обекта.
...които продължават да озадачават най-добрите учени.
Това са...
НЕОБЯСНЕНИТЕ СЛУЧАИ НА НАСА Епизод 4
Старт на ракета, която почти не завършва с катастрофа...
Не мога да си представя какво е било в командния модул.
... води до неочаквана среща в космоса...
Не знаехме какво се е случило. Никой не знаеше.
което оставя съмнение за намеса на неизвестни сили.
На НАСА е казано да стоят далеч от Луната.
Нуждаем се от рационално обяснение на това.
Преследвачът на Аполо 12
Секунди след старта на Аполо 12 от космическия център Кенеди,
през ноември 1969 г.,
се случва немислимото.
30 секунди след излитането, ракетата е ударена от мълния.
Какво се случи? Пропуснахме всичко.
Не съм сигурен, но мисля, че бяхме ударени от мълния.
Пилотът на лунния модул Алън Бийн не знаел за удара.
Внезапно алармата се включи.
Погледнах нагоре към командното табло,
а там светеха толкова много лампички,
колкото не бях виждал през целия си живот.
Бийн се опитва да разчете показанията на уредите.
Нямаше прецедент. Не знаех какво да правя.
И тогава, съвсем неочаквано...
В рамките на 30 секунди те били ударени отново.
Докато Управлението на полетите се опитва да прецени щетите,
ракетата Сатурн V продължава по траекторията си,
извеждайки тричленния екипаж в горните слоеве на атмосферата
с 10 000 км/ч.
Тягата на двигателя е 3500 тона.
Това е най-мощният двигател строен някога на Земята.
В един момент си казвате:
"Добре, аз съм на ракета пълна с течен водород и кислород,
на път за космоса, но нещата не вървят по план.
Какво да правя?"
Командирът на мисията Пийт Конрад трябва бързо да реши
дали да прекрати полета.
Космическият кораб все още лети по зададената траектория
и хладнокръвния Пийт Конрад решава да не прекъсва мисията.
Екипажът запазва спокойствие, а уредите отново заработват.
Аполо 12, тук Хюстън. Продължавайте полета.
Отлично! Готови сме.
Но за някои наблюдатели,
има нещо странно в двете мълнии, случили се в рамките на 30 секунди.
Случилото се с Аполо 12 не е случайност.
Той е ударен от мълния два пъти.
Светкавиците не удрят два пъти едно и също място.
И въпреки успешно кацане на Луната,
докато пилотът на командния отсек Дик Гордън отделя лунния модул,
радиопредаванията подсказват, че нещо пречи на мисията.
Отвън летят някакви неща.
Откъде дойдоха?
Изглежда, че странни обекти летят край командния модул.
Дик видя нещо през прозореца и не знаеше какво е
просто се чудеше откъде е дошло.
Бяхме от другата страна на Луната, а той не знаеше.
Маневрираме ли по някакъв начин?
Къде е сега това синьо-златисто нещо, каквото и да е?
Обектите били ярко оцветени
и се въртели, прелитайки край тях.
НАСА допуска, че предметите са отломки от лунния модул.
Ако се е откъснало парче от изолацията,
някоя част от лунния модул щеше да прегрее,
а подобна информация трябва да се докладва веднага.
Но когато НАСА разглежда бордовите снимки,
се оказва, че изолацията е цяла.
Той искаше да се убеди, че това не е част от нашия кораб
и... очевидно не беше. Не знам.
Обяснението с отломки не удовлетворява всички.
Ако са естествени обекти,
те не биха променяли цветовете си.
Ако са естествени обекти,
защо се движат по толкова странен начин?
Смятам, че сме били предупредени:
"Стойте далеч и не се връщайте."
Каквото и да са видели астронавтите от Аполо 12,
ние знаем, че всеки полет на човека в космоса оставя боклуци
и може би ние не сме единствените пътешественици,
които оставят следи от пътуванията си в космоса.
Веста, най-яркият астероид в Слънчевата система,
има загадъчен белег.
Там има огромен, черен триъгълник,
врязан в скалната повърхност на астероида.
Тъмна триъгълна форма? Това е странно.
В космоса няма триъгълници. Това са изкуствени конструкции.
Възможно ли е на Веста да има катастрофирало НЛО?
Катастрофа на НЛО
2011 г.
Космическият апарат "Dawn" (Зора) достига до астероида Веста.
Сондата започва да картографира планетата
и веднага открива нещо странно.
На една от снимките, получени от Веста през 2011 г.,
виждаме кръгова област с триъгълна структура
Даже има спекулации за някакъв разбил се космически кораб.
Снимката зловещо напомня за черните триъгълници,
наблюдавани на и около Земята.
Отново и отново чуваме историите за тези
големи, тъмни триъгълни обекти в небето.
Виждали сме триъгълници, заснети тук на Земята...
В Белгия, когато летящи триъгълници изпреварват F-16 на НАТО,
във Финикс, когато гигантски триъгълници летят над града.
Откритите от сондата ценни метали под повърхността на Веста,
подсказва защо някой може да е посещавал астероида.
На Веста има благородни метали като злато, платина и иридий,
като концентрацията им е няколко пъти повече, отколкото на Земята.
Добиването на ценни метали от астероиди звучи налудничаво,
но един ден може да стане икономически изгодно.
Някои хора смятат,
че един-единствен астероид може да струва 96 трилиона долара.
Това е брутния вътрешен продукт на целия свят.
Представете си колко ще струват акциите на такава компания.
Усилието да стигнете до там ще си струва,
защото ако пристигнете първи и изградите технология...
ще диктувате правилата.
Холивудските и интернет милиардери вече планират
да добиват руда от близките до Земята астероиди.
Но разработката на огромните, носещи се в космоса скали,
ще даде тласък и на технологиите ни.
Проблемите са много.
Първо трябва да стигнем до тях, а те са далеч.
До този момент човек е стъпвал само на Луната.
От друга страна, приемаме много неща за даденост.
Машините, работещи при земната атмосфера,
няма да функционират по същия начин на един астероид.
Прахта, например, полепва по всичко.
Планетологът Ричард Бинцел
не приема теорията за катастрофата.
За мен това е напълно естествен удар от метеорит.
Обекти като Веста са постоянно под обстрел
и следите от сблъсъците имат най-причудливи форми.
Това е напълно нормално.
Независимо дали белезите на Веста
са доказателство за междузвездно минно дело,
привлекателността на Веста като рудник е неоспорима.
Защо някой да не копае в Слънчевата система?
Ето над какво трябва да се замислим.
Чужд свят, който изглежда като двойник на планетата Земя...
Това е голяма изненада. Момента на истината.
И загубени аудиозаписи от ранна мисия на НАСА,
свидетелстващи за смразяваща кръвта близка среща.
Блясък. Знак.
Кои, по дяволите, са те?
В ранните години на космическата надпревара...
Хюстън, тук е Джемини 10.
пилотиран орбитален апарат забелязва нещо странно.
Кои, по дяволите, са те?
Вие сте в космически кораб. Ситуацията е на живот и смърт.
А после се случва това.
Тъй като космическата надпревара се засилва,
дали някой не се опитва да саботира мисията на Джемини 10?
Инцидентът с Джемини 10
На 250 км над Земята,
астронавт се опитва да се скачи с въртящ се ракетен ускорител.
Хей, чакай, чакай! Негодник.
На 360 и задръж.
Каква е скоростта?
Добра. 1,2 метра в секунда.
Къде е?
По дяволите! Изпуснах го.
Това е орбиталната станция Джемини 10.
Тя трябва да се скачи с ускорителя,
който ще ги изведе на по-висока орбита.
Не, не! За бога!
Програмата "Джемини" ни научи как да скачим два космически апарата.
Добре, успокой се.
Трябваше да научим всичко това, преди да отидем на Луната.
Готов за скачване.
Усили светлините.
Контакт!
Но скачването с ускорителя е най-малкия проблем на "Джемини".
Астронавтите се борели с нови и неизпитани технологии
от момента на старта.
4 часа по-рано...
Какво става?
Опитвам се да прочета тези смахнати числа.
Компютърът не беше много добър.
Нещото, което си спомням най-добре
е, че просто не знаехме какво точно правим.
Без да могат да разчитат на компютъра,
астронавтите Майкъл Колинс и Джон Йънг
използват секстант за да коригират позицията си.
Искаш ли да се опитам да използвам естествения хоризонт?
Както искаш. Аз не виждам нищо тук.
Без да знаят позицията си, те не могат да локализират ускорителя.
Боже, ще полудея! Завъртам надясно, нали?
Ето го и слънцето. Внимавай!
Затворени в тесния команден отсек на "Джемини",
астронавтите се опитват да видят какво става навън.
Там прозорецът е много малък... Ето толкова...
а стъклото е дебело, за да защитава от температурата на Слънцето.
Гледайки през него, все едно гледате през малък тунел.
Нямате периферно зрение.
Така че ако искате да погледнете натам,
пилотът ще трябва да завърти космическия кораб за да го видите.
Докато се опитва да коригира позицията им,
Колинс забелязва нещо странно.
Кои, по дяволите, са те?
Видя ли това?
Той вижда нещо, което не разбира...
Колинс забелязва нещо и наистина не знае какво е.
Той иска Джон да го погледне. Може би той знае отговора.
Странно, но аудио записа от срещата изчезва от архивите на НАСА.
Но ние прижаваме стенограмата от разговорите на тази мисия.
Гласовете, които чувате, са на актьори.
Погледни ги! Красиви са!
Джон, виждаш ли това, което виждам аз?
Да. - Какво, по дяволите, е това?
Записа още ли върви?
Да. Не знам какво е това.
Въпреки големия стрес, на който са били подложени,
хвърлени в тази странна ситуация,
те запазват спокойствие.
Подготовката дава резултат и те старателно документират всичко.
Добре. Часът е 1:39 и те са точно пред нас.
Единият е по-нависоко и малко вляво от този отдолу.
И на около градус под тях има мигаща светлина.
Ето там. Проблясък, знак, проблясък, знак.
Мисля, че трябва да докладваме на земята?
Тогава нещата стават наистина странни.
Те изискват от центъра в Хюстън да засекат техния курс.
Хюстън, тук е Джемини 10.
Има два ярки обекта на нашата орбита.
Ако ни дадете техния курс, може би ще ги проследим.
Но тогава ...
Те просто изчезнаха.
Какво е било това, какво са правели
и къде са отишли?
Предполагам, че са били някакви спътници.
Аналитикът Джим Оберг е съгласен с обяснението на Колинс.
По време на програмата "Джемини" екипажите често докладват
за неидентифицирани сателити.
Но не всички са съгласни с това обяснение.
Един земен космически кораб е лесно различим.
Това наистина е привлякло тяхното внимание.
Но Джим Оберг има друго обяснение за примигването на обектите.
Възможно е да са били...
свръхсекретни военни сателити, като Корона.
Корона започна под пълна секретност.
Корона - свръхсекретна шпионска програма на ЦРУ,
започва да изпраща разузнавателни спътници през 60-те год.
Една от причините снимките на Корона да са толкова добри
е, защото лентата се връщала на Земята в специални капсули.
Те падали на повърхността като малки ракети,
пламтящи през атмосферата.
Ето там. Проблясък, знак, проблясък, знак.
Дали Колинс и Йънг са били свидетели
на изстрелването на тези капсули към Земята?
Или има по-зловещо обяснение за видяното?
До ден днешен, загадката остава необяснена.
Странна поредица от злополуки на първата космическа станция на НАСА,
хвърлят учените в недоумение.
Бяхме ли предупредени?
"Стигнали сте до тук, но не може да продължите по-нататък."
А на 60 светлинни години от тук,
учени откриват Земя версия 2.0.
Толкова е просто, нали? Това е живот.
Загадъчни данни за планета, обикаляща около далечна звезда,
изправят учените пред една удивителна възможност...
Не можех да разбера какво се случва.
Не очаквах да видя това.
... че Земята не е единствената синя планета в космоса
с признаци на живот.
Осъзнавате, че знаете нещо за Вселената,
неизвестно досега за хората.
Защо трябва да бъде толкова сложно?
Толкова е просто, нали? Това е живот.
Извънземен облак
Май 2007 г.
Телескопът Хъбъл открива планета
на 63 светлинни години от Земята.
Макар и на огромно разстояние,
планетологът Марк Суейн се опитва да изследва странния свят.
Той се намира на 600 трилиона километра
и е много близо до ярка звезда.
Все едно да се взирате в ярката светлина на фарове
и да се опитвате да видите най-малката светулка на света
да прелита в близост до тях.
Но когато се открива, че далечният свят има атмосфера,
странната планета се превръща в приоритет за Суейн.
Сега трябва да разберем какво има в атмосферата на планетата,
трябва да направим математически модел
и да се опитаме да разберем какво виждаме.
Той изучава дължината на светлинните вълни на звездата,
в опит да открие химичния състав на атмосферата на планетата.
Това е нашата звезда,
а тези бутилки с течност ще са атмосферата на нашата планета.
Когато планетата преминава пред звездата,
можем да получим спектъра на звездната светлина,
а в него е скрит и спектъра на атмосферата на планетата.
Химичният състав на атмосферата определя нейния спектър.
Но онова, което Суейн открива, изглежда странно.
Имаше и друга част на спектъра, с различен цвят на светлината...
Моделите изобщо не бяха такива, каквито очаквахме.
Единственият начин да разрешим загадката,
за това кои молекули влияят на този спектър,
е да добавим метан.
Наличието на метан поставя въпроса как е попаднал там.
Откриването на молекулата на метана е вълнуващо,
защото на Земята той има биологически произход
и това е много голяма изненада.
Моментът на истината.
Това е планета около друга звезда,
на много светлинни години от нас,
която изглежда много сходна по състав със Земята
и с планетите в нашата Слънчева система.
В земната атмосфера има много метан,
най-вече благодарение на кравите и прасета, нали?
Дали на онази далечна планета може да съществува живот?
Биологичните процеси произвеждат повечето от метана на Земята,
но геоложката активност също може да произвежда газа.
Допълнителният анализ разкрива цвета на тази планета,
и заключава, че наличието на метан е повече от геоложка случайност.
Тя има синьо небе като нашето,
дължащо се на праха, или на високите облаци.
Като при облаците в стратосферата на Земята.
Хората бяха много развълнувани
и започнаха задават въпроси като:
"Щом е синя, означава ли, че е като Земята?"
Въпреки поразителните прилики между тази планета и Земята,
има една огромна, радикална разлика.
Тя е 30 пъти по-близо до звездата си, отколкото Земята до Слънцето.
Дневни температури... 1000 градуса по Целзий.
През нощта... 1000 °C !
Едната й страна винаги е с лице към слънцето.
При такава температура,
не могат да се образуват сложни химически вещества.
Страховитите температури,
които са 14 пъти по-високи от най-горещото място на Земята,
изключват съществуването на живота такъв, какъвто го познаваме.
Но непознати форми на живот биха могли да издържат на жегата.
Във всичко това има един забележителен момент.
Когато говорим за планета, където има живот,
ние подразбираме земни форми на живот
и търсим такива планети.
Други форми просто не познаваме.
Някои казват: "Но живот може да има само въглеродна основа, като нас."
Кой го е казал?
Няма да съм изненадан ако първите форми на живот, които открием,
са напълно различни от всичко, което сме очаквали.
Засега няма доказателства за форми на живот в други слънчеви системи.
Но въпреки, че не сме ги открили,
дали те вече не са открили нас?
Серия от неизправности при първата космическа станция на НАСА,
кара учените да търсят обяснение.
"Скайлаб" беше една от най-злощастните мисии.
Толкова неща се объркаха. Оборудването даваше дефекти.
Този проект беше на крачка от провала.
Бяхме ли предупредени?
"Стигнали сте до тук, но не може да продължите по-нататък."
Злите духове на "Скайлаб"
Май 1973 г.
Скайлаб - първата космическа станция на НАСА,
е в сериозна беда.
Нещо се обърка.
Скайлаб го преследваше авария след авария.
При старта, един от топлинните щитове на Скайлаб се откъсва,
а след него и един от слънчевите му панели.
Не е имала необходимата електрическа мощност
и е започнал да прегрява.
Когато и другият панел отказва...
космическата станция е парализирана.
Мисията се превръща в един от най-големите провали на НАСА.
Имаше опасност да стане напълно безполезна.
Само за 10 дни...
НАСА проектира и изгражда топлинен щит подобен на чадър.
Залогът беше бъдещето на цялата програма "Скайлаб".
Внимание, говори Скайлаб!
Добре, скачихме се.
Щитът работи и командира на мисията Чарлс "Пийт" Конрад
насочва вниманието си към счупения слънчев панел.
Единия слънчев панел го няма, напълно е откъснат.
Другият е частично отворен.
Изглежда, че около него се е увил щита против метеорити.
Ремонтът изисква тричасово излизане в открития космос.
Вие решавате, момчета. Имате време.
Добре, Хюстън, навън сме.
Те са от външната страна на този голям цилиндър,
по който изобщо не е планирано да се ходи.
Вися от другата страна.
Разбрано...
Те се опитват да издърпат панела, но не се получава
и Пийт казва:
"Нека аз да отида, трябва да се бутне по-силно."
И най-накрая то сработва.
Скайлаб до Хюстън... те изглеждат наред.
Космическата разходка е успешна.
След няколко часа, Скайлаб вече има захранване
и е достатъчно хладно за начало на мисията им.
Задачата на екипажа е да тества човешките възможности
при продължителен престой в космоса.
А също и да проучват Земята.
Скайлаб имаше специална система за снимане с висока резолюция,
насочена почти винаги към повърхността на Земята.
А на Земята учените се опитват да обяснят
невероятната серия от злополуки, споходила Скайлаб...
Докато една снимка от мисията не им предоставила улика.
На нея има нещо като дълъг цилиндър
с два слънчеви панела в краищата му.
По всичко прилича на сателит.
За мисия съпровождана от толкова проблеми,
присъствието на този загадъчен обект изглежда подозрително.
Той не е просто обект, който е бил там и е изчезнал,
така че да решите, че е някаква илюзия.
Той е бил там, отишъл си е и се е върнал.
А неговото завръщане може би говори за наличието на разум.
Някои смятат, че за това са отговорни руснаците.
Това е ерата на промяна в отношенията между САЩ и СССР,
защото САЩ спечелиха надпреварата за Луната.
Скайлаб е другата част от триумфа на САЩ
над непобедимата дотогава съветска програма.
НАСА стига до извода, че обектът не е съветски шпионски спътник.
А самолетна писта в бразилската джунгла.
Изпитвам големи затруднения с обяснението за писта.
Това просто не може да се изчисли,
особено пък в бразилската джунгла.
Така е удобно. Не можете да отидете там и да проверите.
И както винаги изниква въпроса:
Доколко логично е това обяснение?
Писта, сателит или нещо друго,
трудно е напълно да се изключи, че аномалията,
по някакъв начин, е свързана с проблемите на Скайлаб.
НАСА не може да предложи нещо, което сочи към пришълци.
Те просто не желаят.
Не знам кой определя правилата.
Никой не е публикувал списък с неприемливите за НАСА теми.
Но със сигурност този случай е част от тях.
Очаквайте...
доказателства за катаклизъм по повърхността на Марс.
Очевидно се е случило нещо чудовищно,
което ги е изхвърлило на марсианската повърхност.
И докато човечеството проучва дълбокия космос,
кой, или какво, наблюдава наблюдаващите?
Ако бяхте представител на извънземна цивилизация,
нямаше ли да искате да знаете какво може да вижда този предмет?
Сонда на НАСА каца в марсиански кратер,
пълен с причудливи сфери от странно оцветена скала.
Какви са тези неща? Откъде са се взели?
Какво правят там? Как са се образували?
Дали това са следи от някогашен живот на Марс?
Марсиански боровинки
Януари 2004 г.
Мисията до Марс е достигнала целта си.
Космическият кораб е готов.
Струващата 800 млн. долара операция,
зависи от рискованото кацане на марсохода "Опъртюнити"
в кратера Игъл.
С такава скорост можеш да прекосиш САЩ за 12 минути.
3, 2, 1.
Парашутите са отворени.
Ние сме на Марс.
Когато "Опъртюнити" започва да предава,
еуфорията в контролната зала бързо преминава в шок.
Гледайки снимките виждахме, че земята е покрита...
буквално покрита с малки сферични зърна,
а това беше наистина странно.
Марсианската повърхност е покрита със сферични камъчета.
Какви са тези неща? Откъде са се взели?
Какво правят там? Как са се образували?
Учените дават на загадъчните камъни и загадъчно име...
Марсиански боровинки.
Марс е червената планета, нали? Там всичко е червено.
Сферите са по-малко червени,
а за астрономите това означава синьо.
Синя боровинка. Сладко и забавно.
Избавиха се от загадката като й дадоха разбираемо име.
Мисля, че прибързаха с това.
Наличието на кръгли камъчета,
напълно различни по цвят от околния терен,
повдига въпроса как са се озовали там.
Могат ли да имат изкуствен произход?
Очевидно се е случило нещо чудовищно,
което ги е изхвърлило на марсианската повърхност.
Нещо интересно се е случило там.
Предположението за изкуствен произход си остава чиста теория...
Докато резултатите от един експеримент,
изследващ последствията от метеоритни сблъсъци,
не предоставя интригуваща възможност.
Когато учените обстрелват с плазма марсиански прах,
енергийните лъчи превръщат частиците в идеални сфери.
Възможно е плазмени оръжия да са уцелили повърхността на Марс
и да са предизвикали този ефект.
Представите си плазмена война между марсианските цивилизации.
Друга теория за произхода на "боровинките"
не включва плазмени оръжия,
но подкрепя идеята за живот на Червената планета.
Марсианските "боровинки" може да изглеждат странно,
но ги има и на Земята.
Създадени са от водата.
Геолозите наричат тези форми "конкреции"
и те се образуват от камъни, между които циркулира вода.
Вода на Марс звучи вълнуващо,
защото това означава, че Марс вероятно някога е бил обитаем.
Имаме активни подпочвени води.
Те са необходими за поддържането на живота.
Вероятно в тази среда животът е процъфтявал.
Ако марсианските боровинки говорят за наличието на вода,
изводите са удивителни.
Тези сферички може да са най-доброто доказателство,
че Марс е бил идеалното място за извънземен живот.
Очаквайте...
Стори Мъсгрейв излиза в космоса за да ремонтира телескопа Хъбъл,
но навън има и нещо друго.
Изведнъж... бум!
Имаше обект, който се появи от нищото.
На 600 км от Земята,
астронавтът Стори Мъсгрейв се опитва да предотврати катастрофа.
Телескопът Хъбъл...
Една от възможно най-смелите и рисковани мисии.
Но докато цялата нация е притаила дъх...
Един провал на мисията, би бил удар за астрономите.
...близък контакт разтреперва Мъсгрейв.
Изведнъж... бум!
Имаше обект, който се появи от нищото.
Това е много интересен случай, който не получава внимание.
Срещата на Хъбъл
1993 г.
Многомилиардният космически телескоп Хъбъл има дефект.
Получило се е така, че огледалото леко се е разместило,
а това било достатъчно за да превърне снимките в безполезни.
Хъбъл става за присмех в научните среди.
Представите си разочарованието, когато получихме първите снимки
и те бяха толкова размити.
Този невероятно скъп телескоп е в опасност
и НАСА решава да изпрати спешна мисия,
която да го ремонтира в орбита.
Астронавтът Стори Мъсгрейв е част от екипажа,
натоварен със задачата да ремонтира телескопа.
Гледах на него като на обществена машина
и очакванията бяха големи.
Поправянето на дефектната оптика и слънчевите батерии,
изисква 11 дни и пет опасни излизания в открития космос.
Там има вакуум, температура, радиация
и отломки, движещи се с висока скорост.
Те лесно могат да доведат до катастрофа.
Мисията имаше много висок залог, но за НАСА това беше криза.
Прехвалената космическа обсерватория на НАСА,
се носи безполезно в орбита.
Мъсгрейв и екипажът трябва да спасяват не само телескопа,
но и репутацията на НАСА пред света.
Задачата ми беше да определя евентуалните проблеми,
да избера необходимите инструменти и да свърша работата.
Но нищо не е можело да подготви Мъсгрейв за това, което се случва
по време на 6-часовия му престой в космоса на 5-я ден от мисията.
Изведнъж... бум!
Имаше обект, който се появи от нищото.
Обектът прелита в близост до телескопа с висока скорост.
След секунди още един, по различна траектория...
Отново в близост до телескопа и екипажа на совалката.
Той се появи от сенките,
а после се придвижи в посока към слънцето.
Никой не коментира обектите.
Екипажът завърша ремонта
и Хъбъл надхвърля всички очаквания.
Искахме да знаем какво се случва в космоса.
И най-накрая имахме един прекрасен телескоп в орбита.
Все още съм впечатлен от възможностите на Хъбъл.
Дори когато си мислиш, че познаваш дадена галактика,
или звезден куп,
Хъбъл им прави снимка и виждаш неочаквани за теб неща.
Но анализа на записа кара някои хора да се питат,
дали този астрономически пробив няма непредвидими последици.
Дайте си сметка какво постигнахме с Хъбъл.
Изведнъж можехме да видим части от Вселената,
които бяха невидими за нас.
Ако бяхте представител на извънземна цивилизация,
нямаше ли да искате да знаете какво може да вижда този предмет?
Джим Оберг смята, че източникът на аномалията
може да бъде проследена до самия Хъбъл.
Виждате два обекта.
Ако проследите техния път, те ще се събират в една точка,
точно зад основата на новата слънчева батерия.
Всяко парче изолация или опаковъчен материал,
което се откъсне от основата,
ще се движи по същата траектория като тези два обекта.
Възможно е това да е било боклук...
Това не означава, че няма място и за друго обяснение.
Без убедителни доказателства,
произходът на тези странни обекти остава необяснен,
но Мъсгрейв вярва, че един ден ще открием живот в космоса.
Животът е силен, приспособява се навсякъде.
А в космоса има трилиони планети благоприятни за живот.
Какво ви е необходимо?
Късмет. Това е сигурно.
Очаквайте...
Шокиращо откритие,
което ни кара да преразгледаме знанията си за Луната.
Това беше като ерес.
Не може да мислиш, че Луната е жива.
Мистериозно сияние на лунната повърхност...
Всички вярват, че Сърнън е видял нещо,
но ние се опитваме да разберем какво е то.
Противоречи на всичко, което знаем за Луната.
Това беше като ерес.
Не може да мислиш, че Луната е жива.
Има светлина, тя е над повърхността,
а не би трябвало да я има.
Лунно сияние
18 месеца преди историческият полет на Аполо 11,
на Луната каца безпилотния апарат Сървейър 7.
Снимките, които изпраща, озадачават учените.
Луната трябва да е мъртва. Поне така ни се казва.
Там няма тектонична и сеизмична активност.
И все пак има необяснима светлина
над повърхността на Луната.
Когато учените видели този ярък контур на повърхността на Луната,
те просто онемели.
Има маса доказателства за някаква активност.
Въпросът е, каква?
Всичко, което знаем за тази мъртва скала,
ни казва, че тя не трябва да произвежда светлина.
Но когато хората започнат да задават въпроси,
научните институции затягат редици.
Те не го вярват, ето защо не го изучават.
Всъщност хората са уволнявани и са губили работата си за това.
Непоколебим, младия планетолог д-р Питър Шулц
започва собствени изследвания.
Видях нещо и осъзнах, че ако го публикувам ще съм мъртъв.
Беше много опасно да се публикува нещо такова.
Можеше да съсипе кариерата ми.
Не можех да говоря за това. Пазех го в тайна.
Дълги години загадката остава нерешена.
Но когато астронавта от Аполо 17 Юджийн Сърнан
съобщава за подобно явление,
научната общност се раздвижва.
Той е бил в командния модул на Аполо 17.
Седял е в тъмното и гледал към хоризонта.
И преди слънчевите лъчи да огрееят космическия кораб,
те видели сияние на хоризонта, което даже се засилило.
Сърнан и другите астронавти виждали стълбове от светлина,
преминаващи покрай Аполо,
на повече от 100 км над лунната повърхност.
Възможно ли е да са плод на въобръжението им?
Но те са направили много детайлни рисунки на явлението
и някои от тях наистина приличат на видяното от Сървейър 7.
Мисля, че беше много убедително и аргументирано,
но все пак е странно, загадъчно.
При толкова убедителни свидетелства,
НАСА се опитва да открие източника на тези светлини.
Показанията на Аполо 17 са, че са видели нещо като лъчи,
сияещи на хоризонта, преди Слънцето да е изгряло.
В това няма логика.
На Земята, отразената от атмосферата светлина
става видима преди изгрева на слънцето.
На Луната няма атмосфера
и няма какво да пречупва светлината.
Светлината трябва да се отразява в нещо,
разпръснато над повърхността.
НАСА предполага, че сиянието може да е слънчева светлина,
отразена от частици прах,
които някак си са се издигнали над лунната повърхност.
Хората бързо приеха идеята, че това трябва да е прах,
но тогава въпросът е, какво кара прахта да се мести?
В това е интригата.
На една наглед мъртва планета, без почти никаква атмосфера,
прахта трябва спокойно да лежи на повърхността.
Тогава какво може да я вдигне в лунното небе?
Някак си частиците се вдигат за да отразят светлината,
затова ние търсим виновника за този процес,
което включва и удари от метеорити.
Може да възникне и от електрическо въздействие.
Луната е покрита с прах. Това са миниатюрни частици.
Когато Слънцето ги огрее,
то възбужда електроните им и им придава положителен заряд.
Така че, прашинките на Луната започват да подскачат като пуканки,
и именно по този начин те отразяват светлината.
Ако прахта е способна да се издигне над лунната повърхност,
това ще има сериозни последици за бъдещите лунни мисии.
Лунният прах е изключително фин.
Ако се носи наоколо,
а космическият ви кораб прекара на Луната дълго време,
ефектът му ще е като на куршум.
Прахта може да разбие прозорец, или резервоара с гориво.
Има такава опасност.
"Лади" - сонда, изучаваща лунната атмосфера и прах,
вече е в орбита около Луната
и може да даде отговори.
Мисля, че ще разрешим случая и ще стигнем до истината.
Но с всяка мисия на НАСА, с всеки космически полет,
се раждат още въпроси.
Кои, по дяволите, са те?
Както всяка мисия на НАСА разкрива все повече космоса,
така и всяко ново откритие ни показва колко малко знаем...
Непознати светове...
Неизвестни обекти...
Необясними срещи...
И все пак, твърде много въпроси остават без отговор.
Превод и субтитри: membership © 2015